Scénář a režie
Robert Avranche...
Osamělý muž ve vlaku...
Co ho může čekat?
Nic.
Vůbec nic!
Leda sračky.
V hlavních rolích
N Á Š P Ř Í B Ě H
Dále hrají
- Proč se na mě díváte? - Chci vám vyprávět příběh.
- Jaký příběh? - Můžu si přisednout?
Příběh začíná ve vlaku.
Celkem hezkej mužskej sedí sám v kupé první třídy.
Vypadá zničeně. Nejradši by skočil pod vlak.
Říkám to správně?
Ano.
Vlak zastaví. Muž... říkejme mu Pierre, Paul, Jacques...
Robert. Robert Avranche...
Muž vystoupí z vlaku, chce si protáhnout nohy.
Jde pomalu po peróně.
Využije zastávky a koupí si pivo. Má pivo rád.
Během cesty vypil už tři. Je to alkoholik.
Zaplatí pivo a z půlky ho vypije jen tak na stojáka.
Vedle čeká vlak. Souhlasí to?
Naprosto!
Na peróne je lavička, sedí na ní žena.
Ráda se courá po nádražích.
Pozoruje vlaky a cestující, kteří si odskočili na pivo.
Sedí na lavičce, dívá se na muže s lahváčem v ruce.
Líbí se jí. Vypadá zvláštně.
Zdá se, že se mu nechce zpátky do vlaku. Chce utéct.
Chce běžet rovnou za nosem, ale neudělá to.
Asi mu chybí odvaha.
Vrátí se do vlaku a sedne si do svého kupé.
Žena z lavičky se zvedá.
Pikantní na tom je, že taky nastoupí do vlaku.
Proč nastoupí?
Chce se s tím mužským vyspat.
Co říkáte mému příběhu? Líbí se vám?
- Na takový jsem čekal. - Já taky.
Mám ráda krátký příběhy.
Odehrají se mezi dvěma nádražími, a je konec.
Na nikoho se neupínám.
A co když já jo?
Se mnou se nezdržujte. Jsem na jedno použití.
- Jdeme na to? - Tak jo.
- Proč za mnou lezete? - Chci znát pokračování.
Žádný není. Zmačkala jsem ho do kuličky a vyhodila.
Příběh pokračuje v nádražním hotelu.
Ten chlap je neodbytnej!
Co ještě chcete?
Úsměv.
Uletěl mi!
Počkejte, koupím si pivo. Slečno!
To je kráva! Neznám ani její jméno!
Co budeme dělat v hotelu?
Budeme si povídat. Napiju se a pak spustím.
Už léta si chci povídat. Hodlám mluvit několik hodin.
Nebudu se nudit?
Nudil jsem se celej život. Teď se bavím.
Taky se budeš bavit, se mnou je legrace!
Nerozesměju sice každýho, ale tebe určitě jo.
Scéna se odehrává v hotelu.
Miluju nádražní hotely!
Nechápu, proč lidi shánějí chaty,
když v nádražním hotelu je tak dobře.
Kdybych mohl všechno vrátit,
trávil bych život tady. Díval bych se na vlaky.
Mám rád vlaky jako všichni.
Celek život dělám do aut a přitom miluju vlaky.
Jsou bezpečný, dá se v nich snít a potkávat lidi!
Někdy se tam dokonce šoustá!
Šoustá se i v autech, výtazích, průjezdech, všude.
Občas i v posteli...
Můžu ten příběh dovyprávět? Jsem skoro na konci.
Je to příběh jedné dvojice v hotelovým pokoji.
Po cestě jsou oba unavení.
Ona je nahá v posteli, on sedí oblečený na židli.
On pije pivo a ona se k smrti nudí.
Řekla bys: Starej pár!
Ale pozor, to je omyl!
Ten pár má všechno před sebou a dotáhne to daleko.
Se vším, co k tomu patří! Slzy, hádky, usmíření.
Na všechno se dostane. Ještě něco ti řeknu.
Jednoho dne se začneš smát.
Určitě. A toho dne budu šťastnej.
Možná platíš za nejhorší děvku, ale máš tvář anděla.
Pokračuj, jinak ti usnu!
Tak jo! Jmenuje se Robert Avranche.
Patří mu garáže na předměstí Paříže.
Vrací se ze Ženevy, kvůli mlze nemohl letět letadlem.
Proto nasedl na vlak.
Má obrovskou kliku. Celníci nekontrolovali jeho kufr,
jindy se mají víc na pozoru.
Co má Robert Avranche v kufru s dvojitým dnem?
Všechny svoje úspory! Asi padesát tisíc.
Není to hezkej příběh?
Je to ubohej příběh.
Jaká ubohost využít holky, která si ráda zašoustá!
Nemůže za svý choutky, radši by dělala něco jinýho!
Je ponižující vytahovat se před ní se svejma úsporama!
- Měls je nechat v Ženevě! - Vybral jsem je kvůli tobě.
Ani nevíš, jak se jmenuju!
- Jak se jmenuješ? - Nemám jméno ani doprovod!
Já tě doprovodím!
To je příběh muže, kterej se chytil holky.
Už ji nepustí! Vtipný, ne?
Jmenuje se to "Nymfomanka a ožrala".
Citové vzplanutí na železnici...
Prolog se odehrál ve vlaku a v hotelu,
teď jedeme do domečku, kde čeká lednice plná piv!
Pojď si ke mě sednout.
Musím ti říct několik důležitých věcí.
S domem jsem spokojen, přesně o takovém jsem snil.
Tohle bude moje křeslo. Ty budeš sedávat na divanu.
Budu se na tebe dívat a pít. S jídlem si nelámej hlavu!
Každou neděli uděláš těstoviny, jindy hamburgry,
občas sardinky, nic víc.
Nechci tě otravovat.
Co se týče našeho citového vztahu,
omezovat tě nebudu.
Můžeš běhat za chlapama,
vracet se ráno vyčerpaná, nikdy ani nehlesnu.
Chci jenom, abys mi pomohla začít znova.
A občas se na mě usmála. Jako madona.
A co prachy?
To je jednoduchý! Dám na stůl kufr,
otevřu ho, a kdykoli budeš potřebovat, vezmeš si.
- Vyhovuje ti to? - Jo, hned to prubnu.
Jdu se bavit.
Robert Avranche...
... se usadil...
- Čau, krásko! - Ahoj, číčo! - Měj se, puso!
- Nebodla by sklenka? - Cože? - Nezajdete na skleničku?
Na skleničku? Chlapi, Donatienne nás zve!
- Už jsme dost jetý... - Na skleničku čeho?
Pojďte, nechce se mi spát!
- Mně taky ne! - To je klasika! - Tobě se snad chce?
- Ne. - Tak vidíš! - No tak jdeme na skleničku!
Já zůstanu v autě, pití mi přineste sem!
- Zacouvej aspoň k baráku! - Zacouvám, žes to neviděl!
To byla zpátečka!
- Čí je to auto? - Jak to mám vědět?
- Zase jsi někoho sbalila? - Ne!
Aby to nedopadlo jako minule...
Já vás nenutím! Koneckonců je to můj pokoj, můj pelech.
Doufám, že ten její bude co k čemu.
Zase jsi někoho sbalila?
A co mi zbejvá, když o mě nestojíš?
Nic novýho pod sluncem, má chlapa v posteli!
- Pořád má chlapa v posteli! - Jenže tenhle je divnej.
- Proč by byl divnej? - Prostě je.
Nic divnýho na něm není. Je jenom opilej.
Viď, že jsi opilej?
- Sbalilas ho ve vlaku? - Už ani nevím.
Je mi z tebe smutno.
Kdo by tě taky chtěl?
Co je ti? Má to na svědomí šampaňský?
Odneste toho chlapa z mé postele, mám z něj strach!
Zamiloval se do mě, nahání mi hrůzu!
Tady zůstat nemůžeš. Tvoje kámoška chce být sama.
Slyšíš? Musíš se oblíct!
Pěkně se oblečeš a půjdeš se mnou.
Už mě nebaví sedět v autě, jedu domů!
Duvale!
Můžu jet s tebou?
Nezačínej zase, Donatienne, už jsem ti to řekl stokrát.
Duvale!
Jako bych tu už nebyl, nemá to cenu.
Nezlob!
Netrap se, to zaspíš.
To zaspíš...
- Duvale! - Zase ti udělá scénu.
Mám dost těch postelovejch avantýr. Chci začít znova.
Vem mě s sebou. Jedině v tobě najdu trochu opory.
Mám tě rád, Donatienne. Všichni tě máme rádi.
Jsi moc dojemná, v tom se nesmíš změnit.
Jsi křehký stvoření.
Pozor, schod!
Nechce tě, nemá to cenu!
- Co s ním? - Bere ho k sobě. - Do toho kumbálu? - Jo.
Do svýho auta si nesedej, nemůžeš sám řídit!
Je to příběh muže, kterýho lapila znechucená služka.
Ráda by změnila styl. Chce chlápka,
kterej by ji vzal do Paříže a udělal z ní dámu.
Jenže ten chlápek je na dně.
Už dva dny nespal, pije, nechce se s každým zaplíst!
Musí si vybrat jeden vztah.
Je to příběh navrátilce!
Všichni se ho snaží zbavit, jednají s ním jako se psem,
a přesto se vrací!
Nesetřesou ho! Vždycky si najde cestu zpátky!
Zlobíš se, že jsem zpátky?
Mám ti říct, proč jsem se vrátil?
Koupil jsem polaroid!
Hádej, proč jsem si koupil polaroid?
Chci vyfotit tvůj úsměv!
Není to skvělej nápad?
Tvůj úsměv se musí jednoho dne vrátit!
A až se vrátí, budu tu já se svým polaroidem!
A... Cvak!
Co se ti stalo, že jsi tak smutná?
Můžeš mi to říct, jsem odborník na smutek.
Co se ti stalo?
Koukni se na to...
Potkala jsi někdy tak smutnou dívku?
Soud mi vzal děti.
Cože?
Soud mi vzal děti.
- Ty máš děti? - Jo.
Je mi 33, jsem rozvedená, žiju ve ztichlém domě.
Kdysi se tu ozýval smích, pískot, hašteření,
teď tu leží matrace navíc, ve skříni rezavějí hračky.
A ke všemu neštěstí ještě tenhle ožrala!
Piju, protože se mi svírá hrdlo!
Mně se taky svírá hrdlo, proto se nesměju!
- Jdi pryč, prosím tě! - Proč?
Nudíš mě. Chci být sama ve vlastním domě.
Teď odejít nemůžu. Nevidíš, jak mi je? Jsem naměkko!
- Žádám tě, abys odešel. - Nemělas mluvit o dětech!
Majitelé garáží mají city nastartovaný jak motory!
Tak nastartuj a odjeď!
Jdi do auta, nastartuj, zařaď jedničku, pak dvojku,
pak trojku, rozjeď se,
dojeď do Paříže a dej Donatienne pokoj!
Donatienne tě má plný zuby!
- Taky toho mám plný zuby. - Čeho? - Života.
Copak život není krásnej?
Není nám v týhle mansardě dobře,
zatímco děti jsou ve škole?
Nemiluješ se s matkami, kterým se zastavil čas?
Za šedých odpolední?
Čekají na to.
Vyhrň mi sukni, jsem jedna z nich.
Pěkně jsi mě vypekl. Jak se teď dostanu dolů?
Podám ti ruku.
Má to být příběh muže, který podává ženě ruku?
Je to příběh muže, který dlouho miloval jednu ženu.
Možná odjakživa.
Ale stále ji nemohl potkat.
Věděl, že existuje, hledal ji, ale nemohl ji najít.
Jednou seděl ve vlaku.
Už přestával věřit...
vlak vyjel z tunelu... A najednou tu byla!
Byla to ona!
Okamžitě ji poznal!
Vidíš, tvoje historka z vlaku mě inspirovala.
Asi půjdu na nádraží. Co ty na to?
- To je výbornej nápad. - Taky si myslím.
Když si tu ještě chvíli budeme vyprávět dojáky,
rozbulíme se a zašpiníme šnuptychly!
Myslím, že je v našem společným zájmu, abych šla.
- Museli jsme se splést. - Adresa je správná...
- Roberte, kam jsi zmizel? - Měli jsme o tebe strach!
Vypadá celkem slušně.
Musíme chodit po špičkách, zažil jsem podobný případy.
Roberte, slyšíš mě?
To jsem já, Sam.
Nehýbejte se.
Vzpomínáš si na Genevieve?
Na Dominiku?
Na Geraldinu?
Musíš si přece vzpomenout, to není možný!
Pozor!
Už reaguje očima!
To je moje křeslo.
Je to dobrý křeslo.
Mám z něj dobrej výhled.
Někdy je mi tak dobře!
Sedím tu od rána a dívám se, jak ona přichází.
Celý den čekám, než se mi vrátí.
Buď je zamilovaný, nebo nemocný.
Co je to za holku?
Žena mýho života.
Potkal jsem ji ve vlaku.
Její tvář mě dojímá.
Je smutnější než tma a já miluju její smutek.
Miluju její dům,
pozdní deštivá odpoledne, projíždějící kamiony.
Od chvíle, kdy tu bydlím, jsem našel klid.
Jako vagon na konečný.
Pořád na něj mluvte.
Rádi bychom tu ženu poznali. Proč tu není? Pracuje?
- Ne, prochází se. - Kde? - Po nádražích.
Co tam dělá?
Cárá po peróně, odpočívá na lavičce, pozoruje vlaky.
Když nějaký zastaví, dívá se na ty, co vystupují.
Když ji někdo zaujme, vtáhne ho do svých sítí.
- Určitě nejdu nevhod? - To víš, že ne. Pojď!
- Kufr si nevezmeš? - Ale ano, vezmu...
Ahoj!
Dobrý večer, to já jsem vám volala. Už má sbaleno?
- Víte... - Co jako?
Jak se jmenuješ?
- Kdo? Já? - Jo, ty. Jak se jmenuješ?
Jak se jmenuju?
Miláček zapomněl svý jméno.
Sedni si, dej mi kufr.
Chudák, moc se vzrušil! Je mu teď všelijak.
Na chlápka, kterej spal klidně ve vlaku,
se mu stala neobvyklá příhoda.
- Chceš se vykoupat? - Ne, to není nutné.
- Chceš se něčeho napít? - Ne, opravdu děkuji.
- Pivo ti spraví náladu. - Vůbec nemám žízeň!
Vůbec nemá žízeň!
Spinkal v kupé jako andílek.
Nic neslyšel! Kdybych mu vzala kufr, tašku, hodinky,
ničeho by si nevšiml!
Nikdo mě nefotí? Zrovna se směju!
Jak nefotí?
Nechcete vyfotit můj úsměv? Jedná se o ohrožený druh.
- Chceme, ale nemáme foťák. - Ale máme!
To víte, že máme!
Není trochu šíbnutá?
Jen seď...
Tady máte polaroid, stačí zmáčknout spoušť.
- Ano, ale úsměv je pryč. - Zkusím ho nahodit zpátky!
Kde jsem skončila? Á, už vím!
- Jste připraven? - Ano.
- Opravdu nechceš nic pít? - Opravdu ne.
- Vůbec nemáš žízeň? - Ne.
Vůbec nemá žízeň...
Chvíli jsem seděla naproti němu a dívala se na něj.
Řekla jsem si, že by byl prima brácha.
Připomínal mi vojáka na opušťáku.
Nevypadá tak?
Chceš zavolat domů?
Není třeba. Mám být čtyři dny pryč.
To tu budeš čtyři dny?
Všichni si myslí, že ten druhej se bez nich neobejde.
Omlouvám se za ten úsměv, už se mi to nedaří.
Je mi to moc líto.
Mohl jste na mě mít památku.
Vemte si to.
Bude se vám hodit pro vaše děti.
Roberte, buď rozumný.
Budeš muset jít s náma.
Žena a děti na tebe čekají.
- Tady má kufr. - Myslím, že tenhle je můj.
To je úplně fuk! Seď a nestarej se.
Mám právo na svůj kufr...
V tomhle příběhu nejde o kufry ani o věcný detaily.
Jsou tu vlaky, kupé, cesty mezi snem a skutečností.
Musíš se nechat unášet jako v každým příběhu.
Chtěl bych zůstat ve tvým domě, Donatienne.
Líbí se mi.
Tvůj příběh se mi taky líbí.
Hlavně od chvíle, kdy ses začala smát.
Nevyháněj mě!
Prosím!
Budu tvoje loutka.
Jen občas se ti mihnu v záběru, nic víc.
Zůstanu v kulisách.
Ven s ním, moc se rozněžnil!
Rozněžnělej chlap je pro ženskou průser.
- Pojď, tady jsme dohráli. - Nesahejte na mě!
Přestaň vyvádět, Roberte!
Dávejte bacha, co děláte!
Někdo mi zabral křeslo. Na to jsem háklivej!
Kdo se ke mně přiblíží, toho kopnu do prdele!
Můžeš píchat moji ženu, ale do křesla mi nelez!
Platí tu určitý pravidla!
- Tak dost! - To přeháníš!
Hajzlové!
Vyrušili jste sousedy!
- To je soused? - Bonzáků jako on je tu fůra.
Něco slyší, a volají poldy.
- Ty jsi slyšel rámus? - Žena byla úplně vyděšená.
- Kde máš ženu? - Třese se doma strachy.
Tak ji uklidníme!
- Máš v lednici pivo? - Vždycky!
Kde jsou ostatní?
Proberte se trochu, soused nás zve!
Pojďte tudy, je to kratší!
Počkejte, na jednoho jsme zapomněli!
- Ty s náma nejdeš? - Právě o tom uvažuju.
Tak pojď, musíme držet spolu, jinak jsme v háji.
To bude moje žena koukat!
Rychle, postavte se sem!
Rychle!
Udělejte si pohodlí. Vy pojďte sem a vy tam!
Vypadá z nás nadšeně.
Pěkná košilka...
Z Paříže?
- Pojď se mnou! - Proč? - Uvidíš.
Pomůžeš mi!
Pojďte za náma dolů!
Pomoz mi!
- Co tu provádíte? - Nehýbejte se.
Nehýbat!
Bravo!
Musím si s tebou promluvit.
Jen ať se baví, všichni se bavíme!
Vaše kundička je k popukání.
Říkal jsem ti, že je se mnou legrace.
- Jsem legrační? - Ano, moc...
Tak proč se nesměje? Ona jediná se nesměje!
- Rozpustíme to? - Ještě chvilku počkáme.
Proč? Je to jeho problém!
- Jak se tváří? - Kdo? Moje tanečnice.
Podle mě se nudí.
To není možný, je úplně malátná!
Nebo snad není?
Vypadá tak...
- Možná je nesprávně malátná. - Už měkne!
Úplně se rozplývá!
Sáhni si, je jak rozteklej bonbón!
- A co já? - Stáhni se do kouta!
Nejdřív se starám o hlavní postavu, pak o statisty!
Tak je malátná, nebo ne?
Je malátná až na půdu.
To znamená, že jsi šťastná! Jinak bys byla v křeči.
Nic nechápete, s váma vůbec splynout nechce!
Touží po Duvalovi! Chce se rozplynout v jeho náruči!
Pojď, budu ti vyprávět něco zajímavějšího.
Příběh služtičky!
- Chceš s ním tančit? - S kým? - S Duvalem.
Toho nepřemluvíš, baví se tím, jak po něm jedu.
Přijde pro mě, až budu mít šedivý vlasy.
Donatienne je nešťastná.
Opravdu jsi ji nikdy nevyzval k tanci?
- Nerad tančím. - Já taky nerad tančím.
Ale občas si dělám násilí.
Svět je plnej násilí, nerad bych k tomu přispíval i já.
- O tom se dá diskutovat. - Venku nejlépe. - Drž hubu!
Naposled jsem se pral kvůli zfalšovanýmu tachometru.
Ukazoval na nulu, a přitom mi prodali ojetý auto.
- To není fér. - To ne.
Já ti neprodávám auto, ale taneček. To není nebezpečný.
Jak pro koho.
I tanečníci dostanou smyk, šlápnou na plyn, a co pak?
Je mi líto, nepřemluvil jsem ho.
- Emile, dělej něco! - Jen klid, to se urovná!
Kopněte ho do břicha a zmalujte mu ksicht!
- Neprovokujte je! - Musím je vyhecovat!
Teď ho uškrťte!
Stoličku!
Házejte!
Teď okno, šup do něj!
Tak dost! Nechte mě, pusťte mě!
- To snad není pravda! - Roberte, klídek! - Sklapni!
Nesmíte povolit, chlapi! Ještě je co rozbíjet!
Pojď se podívat na svoji knihovnu....!
Co to je za rámus? Máme na vás zavolat policii?
Vždyť se jen trochu chytli!
Nezůstanete na skleničku?
- Vám nevadí ta spoušť? - To je nábytek mé ženy.
Můžu jet s váma?
Tvůj milánek z garáže potřebuje ošetřit.
Na toho kašlu, chci tebe! Přece neodjedeš!
- Kašlem na tvýho kámoše! - Takhle ho tu nenechám.
Neštvi mě! Strávíš zbytek noci se mnou, a basta!
- Nechcete šampaňský? - Chci spát! S chlapem!
Nech mi adresu, přijdu za tebou později.
To jste neměl říkat. Podívejte, co jste způsobil.
- A co jsem řekl? - Ženám se neříká později!
Je to jako byste říkal: "Nezájem, běž se klouzat!"
- Nakonec bych přišel! - Nakonec jo, ale už pozdě!
V týhle díře nesplašíš jedinýho kloudnýho chlapa!
To jsme tak ošklivý? Chtíč náma cloumá, co chtěj víc?
- Pojď, udělám ti omeletu. - Tvejch omelet mám po krk!
Copak je mý tělo jen polykač omelet?
Uznávám, že je to přiblblá historka,
dokonce trapná, ale přesto je to historka.
Kde je ta žena v košilce?
- V ložnici. - Obývák má na cimprcampr.
- Hrozně ji to trápí. - Měl bys ji utěšit.
- To v každým případě! - Hezkej chlap potěší nejvíc.
Nemůže si vydechnout? Nevidíte, že je vyřízenej?
My ho nenutíme, žádáme ho jen o službu mezi sousedy!
Tak vidíš! Nebalamutili jsme tě! Je fakt otřesená.
No tak, miláčku, otři si slzy. Přijde návštěva.
- Chci domů. - Co říká?
Říká, že chce domů.
Chci domů, chci vidět svou ženu a děti.
To je vůl!
Podívej, zvládl jsi jednu z nejtěžších věcí.
Podařilo se ti od všeho utéct, přece se nevrátíš?
- Mám žízeň. - Nalejte mu šampus! - Nechci!
Jsem majitel garáže, lidi z garáže pijou pivo!
- Tak mu dejte pivo! - Došlo. - Jak to? Lednice byla plná.
- Vypilo se, co je na tom? - Tak běž koupit další!
- Kam? Do sámošky u benzínky!
Pohněte sebou, nebo zdemoluju zbytek domu!
- Běž ty, jsi oblečenej! - Nejdu, hlídám kámoše!
Už vypadá líp.
Ujde to.
- Teď je nanic tamtomu. - Jak to?
- Co je mu? - Těžce nesl milostnou scénu.
Mně se moc líbila.
Teď sténalas dvanáctkrát! Se mnou ani jednou!
- Není o nic lepší než já. - To bych netvrdil.
Proč mu nedáte to pivo? Je úplně dehydrovanej!
Zvedlo mu to náladu, to mě těší.
Už se mi nechce domů. Myslím, že zůstanu tady.
- U mě? - Copak nejsme u vás?
Budu ti dávat 300 franků denně za šaty a jídlo.
- A co Donatienne? - Která? - Cos ji potkal ve vlaku!
- Už si nevzpomínáš? - To já jsem ji potkal!
Co ten se do toho míchá? Není majitel garáže!
To ne, ale potkal jsem ji!
Z vašich historek z vlaku mi třeští hlava.
Pro mě je to minulost.
Teď...
mám Madeleine.
To ne... Vám to snad nestačilo?
Všechno má svý meze!
Kdo máš Donatienne? Tak hezky vám to spolu slušelo!
Je mnohem hezčí než moje žena, Moji ženu neznáte,
neviděl jste ji za bílýho dne! To byste se zděsil!
- Donatienne mě zklamala. - Jak to?
Nevím.
Zklamala mě.
Představoval jsem si něco zázračnýho, kurvu ďáblici,
a co jsem našel místo ďábelský kurvy?
Děcko s očima pro pláč,
zamilovaný do jednoho hejska, nic zvláštního.
Fantazíroval jsem.
Nesmíte hned klesat na mysli.
Život je pes, ale v blátě šedých dnů
občas najdete valoun.
Nevím, jestli jde o zlato, démanty, nejsem geolog,
ale jedno vám říct můžu: Donatienne Pougetová,
to je její jméno, je kurva jak vyšitá!
- Chcete mě jen potěšit. - Začnu tedy jinak!
V tomhle pokoji je pět chlapů.
Počítám správně?
Kdo spal s Donatienne Pougetovou, ať zvedne ruku!
Tak vidíte! V každým domě
by vám odhlasovali stoprocentní účast!
To ovšem není obrázek prostitutky,
ale obětavý holky.
Takže...
Vy chcete radši mou ženu?
Ano.
- Co mám teda dělat? - Odjet. Nic víc mě nenapadá.
Kam? Nic nemám!
Pojď k nám, smrskneme se.
- Nesnáším tvůj dům! - Všichni máme stejný domy!
Stejný televize, ledničky a postele, jen ženy ne!
- Ta tvoje se mi hnusí! - Taky s ní nemusíš spát!
Nějakou ženu potřebuju, nejsem zvyklej spát sám.
- Ke komu se přitulím? - Běžte za Donatienne.
To není špatnej nápad.
- Kdo je tu? - Já, Emil.
- Čí Emil? - Emil Pecqueur.
- Nešimrá tě můj knír? - Spím. Co chceš?
Přišel jsem tě upozornit.
- Na co? - Někdo o tobě šíří lži.
- Kdo? - Ten z garáže tě vychvaluje.
Mě?
Od chvíle, kdy poznal Donatienne Pougetovou,
prý konečně pochopil, co znamená slovo úcta.
Já mu dám úctu, že to v životě neviděl!
Je to příběh ženy, která si přišla pro svůj majetek.
- Pro jakej majetek? - Pro majitele garáže.
Ona ho ztratila?
Pojď, spletli jsme si dům.
Vůbec jsme se nespletli, to je můj dům!
Přece ještě poznám svůj pokoj, nábytek a postel!
Jedině svou ženu nepoznávám!
Vy mě poznáváte?
Váš obličej je mi povědomý.
Aha... Tak my se omlouváme, někam se vloudila chybička.
To je k nevíře! Úplně stejná výzdoba a nábytek!
- Kde je ten můj z garáže? - Toho sem nepleť!
Teď jde o příběh muže, který ztratil svůj dům!
To je vážný!
Už jsem si na něj zvykla! Žádnej lumen, ale potěšil!
Mít chlapa v baráku mi dělalo dobře!
V tom křesle mě uklidňoval!
Zavřeš tu klapačku?
Jinak koupíš facku z každý strany!
- Stačí dotek, a řvu! - Tumáš!
- Kam běžíte? - Robert má novej byt!
- Jakej Robert? - Avranche! Výborně šoustá!
Co se tu stalo? Přišla větrná smršť?
Jakýpak pst? Víte, kde jste?
Šampaňské, pane Pacqueure?
Chtěl bych mluvit s panem Avranchem!
- Znáte ten o hasičově ženě? - Ne!
- Tak já vám ho povím! - To je Robert Avranche?
Žena hasiče, krásná bruneta s chmýřím pod nosem,
se jednoho dne ocitne sama doma.
Je srpen, okenice zavřený, venku nesnesitelný vedro...
Sedne si na židli, a židle se vznítí!
Řekne si: "To je gól,
žena hasiče, a škrtá prdelí!"
Jde zkusit druhou židli...
Možná bych s těma sprosťárnama měla skončit.
Jen pokračuj, vyprávěním se člověk uvolní!
Pokračujte, paní Avrancheová. Jste mezi svými!
- Máte co pít? - O všechno je postaráno!
Jste všichni tak milí, úplně jste mě rozplakali.
Paní Avrancheová...
Nevím, co se se mnou děje.
Nic, všechno je v pořádku. Omluvte ji, dojalo ji to.
Víte, přijela do velkoměsta a hned jste ji mile přijali.
Kdy jste přijeli?
- Ani ne před týdnem. - Štěstí mi nahání hrůzu.
Tak dlouho jsme ho neměli! Myslíš, že nám potrvá?
To víš, že jo. Tunel už skončil, jsme z něj venku.
Nikomu nedovolíme, aby vám ubližoval.
Budeme vás ochraňovat.
Jsou tak hodní!
Měl jste to štěstí potkat naši dobrou přítelkyni?
- Kterou? - Donatienne.
- Kamarádíte s Donatienne? - Ano, se slavnou Donatienne.
Chtěl byste se s ní seznámit?
- Teď hned? - Takové věci se neodkládají.
Je to má sousedka, nesmírně půvabná!
- Bydlí kousek odsud. - Nechoď za ní!
Bydlí sama v malém domečku
pohrouženém do obrovského smutku.
Takovou příležitost nesmím propást!
- Slyšelas, to co já? - Ručím za její smyslnost.
Jen se tam mrknu, za pět minut jsem zpátky.
Pane Avranchi, oblečte si kalhoty.
Proč všechny báby musí jednou skončit?
Navnadíte nás na tanec,
a když chytneme ten správný švunk, vypnete hudbu!
Nechci znovu spadnout do propasti ticha!
Chci hudbu!
Všiml jste si, že samota vydává zvláštní pach?
To máte pravdu. jako by stěny potily.
Ucítíte sám, že čím blíž pokoji, tím větší pach.
Cítíte tu opuštěnost? Úplně vás dusí...
Uznejte, že ta cesta stála za to.
Dýchá klidně.
- Mám odhrnout peřinu? - Nesmíme ji probudit!
Miluje buzení! Za dvě minuty se jí zrychlí dech!
Jste připraveni?
Otočte se a připravte se duševně. Bude to šok.
Scéna se odehrává v přítmí neznámého pokoje,
do kterého jste se vloupal.
Vaše oči si pomalu zvykly na šero.
A co jste neobjevil!
Nejsem Donatienne, jsem Carmen, probuzená ze sna!
Kdo mi ten sen vrátí?
- O čem se ti zdálo? - O lásce! O bezva chlapovi!
Kupoval mi kytky, líbal ruce...
- Zase ho najdeš! - V týhle díře? Ve snech!
Lehni si.
- Zavři oči. - Pojď ke mně. - To nejde.
Jdu za Donatienne.
- Nevíš, kde je? - Ne! Nejsem její stín!
Taky existuju! Mám zadek, prsa, umím dokonce objímat!
- Pokud je co objímat! - Promiňte, zaskočila nás....
Nechceš se uklidnit?
Uklidním se, až se mi dostane něhy. Trocha něhy!
Zůstanu s ní, vybalím na ni nějaký povídačky.
- Povídačky už znám! - Ty moje jsou famózní!
Kde je Donatienne?
Když je jí moc smutno, spí v dětským pokoji.
Nechte mě projít a pojďte za mnou.
Konečně zase doma!
- Není v dětským pokoji? - Ne! - Tak kde je?
To se právě neví! Děláme si starosti!
- Doufám, že se nic nestalo. - To těžko, pořád někde cárá.
Je ochotná jít za kýmkoli. Za prvním, kdo se namane!
Co když se jí opravdu něco stalo?
Co by bylo s náma?
- Jste do ní zamilovaní? - Samozřejmě!
Poprvé jsem s ní spal, když děti měly večírek.
Tenkrát přivedla i ty svoje špunty.
Honili se po celým baráku jako blázni.
A najednou, už nevím jak, jsme oba stáli v koupelně.
Usmáli jsme se na sebe, zeptala se mě, co cítím.
Odpověděl jsem: "Víš to stejně dobře jako já."
Za pět minut zamkla dveře na dva západy.
Kdes byla?
Jednou jsem sekal trávu.
Šla ke mně a zeptala se: "Vy sečete trávu?"
Řekl jsem, že ano. A ona na to: "Baví vás to?"
Odpověděl jsem: "Ani ne, ale žena mě o to požádala."
Byl letní večer a ona měla lehký šaty.
Slunce zapadalo za jejími zády, bylo to nádherný!
Toužil jsem ji chytit kolem pasu a hladit její paže.
S ní se každýmu postavil jedna dvě.
Byla tak jemná!
- Pamatuješ na naši noc? - Aby ne!
- Celá noc nám patřila! - Jeho žena byla v porodnici.
Sbalila jsem si košilku a přicupitala jako myška.
Vyšla jsem tiše po schodech, on už skoro spal.
Vklouzla jsem k němu.
Řekla: "Je mi zima, můžu se u tebe ohřát?"
Byl to krásnej zážitek. V manželský ložnici,
přímo v manželský posteli se válela sousedka!
Prostě úžasný!
Snilo se s ní jedna báseň!
Donatienne je naše sluníčko.
Myslím, že je čas končit. Trochu jsme se rozjeli...
Myslete na pana Avranche, lásky má jako šafránu.
Zvedněte se!
- Na shledanou, holčičko! - Na shledanou, Emile!
- Pan Avranche je skvělej. - Taky na mě zapůsobil.
Líbí se mi, že se lidem dívá zpříma do očí.
- To se dnes hned tak nevidí. - U lidí z garáže tuplem ne!
Jaká bude milostná scéna?
Něžná...
Co je to vlastně něha?
Třeba... když se cítíš bezbranný...
... před někým.
Ty se teď cítíš bezbranný?
Moc mužně si nepřipadám.
Možná jsi hodně pil, ne?
Přihnul jsem si, to je pravda.
Proč piješ?
A proč ty šoustáš?
Líbí se mi to.
Opravdu se ti to líbí, nebo to jen předstíráš?
Ty snad předstíráš, že piješ pivo?
Máš trubičku v kabátě, kterou ho odvádíš?
Tvý oči na to nevypadaj! Plave v nich pivo!
Když já se ti dívám do očí,
vidím jen tvé oči.
Ostatní chlapy tam nevidíš?
Ne.
Nevidíš tam postele?
Sérii postelí, na kterejch jsem šoustala? Velký, malý,
měkký, tvrdý, rozvrzaný. Copak je nevidíš?
Ne.
Tak to jsi úplně sťatej!
- Potřebujete ten pokoj? - Kam jsem to jen zabředla!
Mám pocit, že šlapu v medu, lepí se to na paty!
Podívej se na něj, sedí na svým obláčku něhy,
lezou z něj sentimentální žvásty, zblbnul by každou!
- Mně se zdá sympatickej. - Tak si ho nech!
Šťastnou cestu!
Pošleš mi čumkartu!
Vzals do ze špatnýho konce.
Měl ses zamilovat do mě.
Říkala jsem ti to na začátku příběhu.
Podala jsem ti pomocnou ruku.
Do háje!
Je úplně tuhej.
Nedáme ho do postele?
To je jedno.
Nakonec je to jeho křeslo.
Opilci jsou odporní.
A chlap, co využije naivky a pak zmizí, není odpornej?
Tak poslouchej! Mám ženu a děti, čekají na mě.
- Nemůžu se jen tak vypařit. - A jak to dělá on?
- Nemyslíš, že má taky děti? - Nevím, neznám ho!
Neznám ho.
Jdi si, srabe!
Mazej do svýho velkoměsta! Zvládnem to tu i bez tebe!
Budeme zavírat, slečno.
Neodejdu, dokud mě někdo nepozve na parket.
Vždyť se k tomu nikdo nemá!
Všechno se může stát. Staly se i větší zázraky!
Pánové, budeme zavírat.
Mám nemocnou ženu, musím zítra odvést děti do školy.
Je to noční lokál, nebo ne? Díval ses, jestli už svítá?
- Ne, ještě nesvítá. - Tak to je ještě noc!
Lokál má otevřeno! Koukej to rozjet a dones šampáňo!
A nefňukej!
Zavíráme, pane!
Jedno pivo. Poslední, pak už nebudu pít.
To je divný. Mám pocit, že jsme na konci příběhu.
To by bylo hloupý, ne?
Nepřijde ti to hloupý? Příběh bez lásky!
Bez milování, bez pohlazení!
Kde to žijeme? Na který planetě?
Kde máš vůbec děti?
Rád bych je poznal. Možná bychom si rozuměli.
Musejí být roztomilý.
Víš, taky mám děti...
Mám dvě malý holčičky.
Jednu šestiletou, jednu desetiletou.
Donatienne, dej mi šanci...
Nezajdeme na kávu? Ještě před svítáním?
Na kávu s rohlíkem?
Nenamáhej se. Odešla.
To je mi fuk....
Říkám ti, Duvale, mně je to fuk.
- Nejste paní Pougetová? - Kdo je paní Pougetová?
Žena, která tady bydlí...
Tady bydlím já.
- Odkdy? - Od dnešního rána.
A kde je Donatienne?
Jaká Donatienne?
Tak se jmenovala jedna žena.
Bydlela v tomhle domě. A já ji miloval!
Nedáte si šálek kávy?
Omlouvám se, ještě jsem nestihla nakoupit.
Donatienne, přestaň si ze mě dělat legraci.
- Nejsem Donatienne! - Jste si tak podobné!
Vypadá to, že jste prožil podivný příběh.
- Chtěl bych tady zůstat. - Se mnou?
Nebudu vás rušit, nebudu na vás mluvit.
Po nějakém čase ani nebudete vědět, že tu jsem.
Přece tu nezůstanete sama! Není tady moc veselo.
Bude vám úzko!
To už mi je. Právě se rozvádím.
O mužských už nechci ani slyšet!
Chci kytku pro jednu ženu.
Hned to bude. Jaké květiny si přejete?
- Nevím. - Jaké ženě je kupujete?
Nevím, jakékoli... Náhodné ženě...
Když je to pro jakoukoli, kupte něco levného.
Nechcete třeba pryskyřníky? Mám krásné pryskyřníky.
Jak myslíte.
Nevypadáte dobře, pane.
- To máte pravdu. - Trápí vás něco?
Třesou se vám ruce.
Ano, třesou...
Můžu vám nabídnout něco k pití? Něco teplého?
Radši něco studenýho.
Dáte si pivo? Udělá vám dobře, postaví vás na nohy.
- Myslíte? - Jistě! Musíte se sebrat.
Pojďte se mnou!
Rozhlédněte se po místnosti.
Co vás upoutá, když sem vstoupíte?
- Lednice. - Lednice je centrální bod.
Lednice je smyslem této místnosti.
Pojďte se posadit.
- Sedí se vám dobře? - Ano.
Sledujte metodu práce.
Natáhnu ruku, a aniž bych musela vstát,
otevřu lednici.
Co objevím v otevřené lednici?
Panebože!
Mám tu všechny druhy!
Tmavé, světlé, belgické, německé, lucemburské!
A taky gueuse! Úplně vymývá mozek!
Doporučuju vám vypít dvě plechovky za sebou.
A možná i tři! Až do úplné ztráty paměti!
Protože paměť vás sžírá! Co je Donatienne Pougetová?
Obrázek, vzpomínka, která uvízla ve vaší paměti!
Existovala vůbec? Kdo ví!
V našich údolích si matně vzpomínáme na Donatienne,
nemravnou ženu, která jedny povznášela a druhé rmoutila.
A tak to je v každým údolí!
Přejdete hřeben, čeká vás jiný údolí.
Až jednoho dne už žádný údolí není! Jste v nížině!
A co bývá v nížinách? Města, pane Avranchi!
Jak hledat ženu ve městě?
A v jakém městě? V Miláně? V Bale? Ve Frankfurtu?
Buďte rozumný, pane Avranchi. Příběh skončil.
Vypijte pivo a vraťte se domů.
Neměla nějaké příbuzné?
Otce, matku, babičku,
se kterými by byla v kontaktu?
Měla přítelkyni Marii Terezu.
Přítelkyni z dětství, Marii Terezu Carrozovou.
Bůhví co se s ní stalo!
Znáte Marii Terezu Carrozovou?
- Čí Marii Terezu? - Carrozovou.
Řekli mi, že se tu narodila.
To neznamená, že zůstala na rodný hroudě.
Taky se už nejmenuje Marie Tereza Carrozová,
ale Marie Tereza Chatelardová, to je rozdíl!
Odešli spolu z vesnice.
- Kam? - Do jiný vesnice. - Do který?
Do nějaký vesnice!
- Neznámýmu neodpovídám! - Jsem Robert Avranche!
Jsem ztracený a někoho hledám! Jsem ospalý, mrznu!
Nerozčilujte se tak!
Vaši Marii Terezu najdeme.
Při troše dobrý vůle...
Co byste řekl učitelce?
Líbila by se vám učitelka?
S učitelkou se budete cítit v bezpečí.
Přijdete na jiný myšlenky.
- Allistere, vyskoč! - Tak skoč! - Výborně!
Skáčeme panáka na místě... Raz...
- Nech mě! - Máš se narovnat!
Nahoru!
Roznož a upaž!
Výborně! Přijde změna!
Upažíte při nádechu... Při nádechu...
Raz, dva, tři... Třikrát hmitněte.
Dolů... a výdech!
Nahoru, nádech! Raz, dva, tři...
A výdech...
Raz, dva, tři... Výdech!
Nahoru!
Raz, dva, tři... Neflákám se, výdech!
Nahoru... Dlaně k nebi! Otočte dlaně k nebi...
Dva, tři, výdech... Hmitněte daleko dozadu!
Raz, dva, tři... Výdech!
Nahoru, raz, dva, tři... Hledáte někoho?
- Marii Chatelardovou. Má výuku v prvním patře.
S předklonem výdech! Pomal se narovnej...
Přidej, Gregory... Dva, tři...
Protáhnu a pomalu se s výdechem zvedám.
Nebojte se, učitelka je taky jenom ženská.
Zaklepáte, ona otevře...
- Jsem Chatelard, manžel. - Avranche, majitel garáže.
- To je příběh o autech? - Ne, příběh o ztrátě.
- Někdo se ztratil? - Ano.
Vaše žena tu osobu zná.
Tak se jí půjdeme zeptat! Až po vás, pane Avranchi.
K malému domu,
z jehož komína...
- Z jehož komína se kouřilo... - Slyšíte ten hlas? - Ano.
To mluví moje žena.
V údolí...
Čárka...
Pokrytém...
Pokrytém.
Věčným sněhem...
Věčným sněhem.
Tečka.
Šlapka to nebyla, nenechala si za to platit.
Potvora taky nebyla, všichni ji měli rádi.
Tak co byla? Nymfomanka? Co je to nymfomanie?
Chorobná touha po sexu?
Šlo jen o sex? Těžko říct, nikdy jsem s ní nešoustal!
Mohl jsem, kdybych chtěl, příležitostí bylo dost!
Furt za mnou dolejzala!
Řekl jsem jí, že kámošku Marie Terezy píchat nebudu.
Nechtěl jsem je rozeštvat! Moje chyba, hádaly se i tak.
- Toužils po ní? - Nedělej ukvapený závěry!
Budu upřímný, sám dobře víte, pane Avranchi,
že ženská, která vám nedá pokoj, vás nakonec zblbne!
Není vám něco, pane Avranchi?
- Ne, proč? - Nevím, náhle jste zbledl!
- Nejste nemocný? - To hned přejde.
Bacha na věc! Sem na samotu bych musel volat vrtulník!
Nestarejte se, nic mi není.
To Donatienne vás přivedla do takovýho stavu?
Možná...
Zamilovanej?
Tak to chápu, že jste znavenej.
Zamilovat se do Donatienne každýho pěkně vyřídí.
Navíc je zamilovanej až po uši! Vidíš ty oči?
Takový mívaj blázni.
Vypadá jak člověk ztracenej v bouři!
Slyšíte mě, pane Avranchi?
Mluvím s vámi. Do háje, vypadá to, že mě neslyší!
Pane Avranchi! To jsem já, Chatelard, učitel!
Ztracená vesnička v horách! Žena vás zdržela na večeři!
Děkuju vám. Bylo to od vás milé.
Teď po večeři už nikam necestujte!
Zůstanete u nás! Rozestelu vám v pokoji pro hosty,
dáte si čaj! Zítra je taky den...
Vypijte tohle. Bude se vám líp usínat.
Nechci usnout.
Musíte usnout, je pozdě.
Zařiďte se, jak chcete, já si jdu lehnout, ráno učím.
Chcete, abych vám vyprávěla příběh na dobrou noc?
Jaký příběh?
Nevím, nějaký...
Nemáte příběhy rád?
Jak které.
Třeba příběh z vlaku...
Můžu si sednout?
Prosím.
Osamělý muž sedí v kupé první třídy.
Celkem hezkej mužskej. Jmenuje se Robert Avranche.
Vypadá zničeně.
Možná ztratil milovanou ženu.
Ztratil milovanou ženu?
Ano.
Chce, aby ho někdo utěšil?
To nebylo špatný.
Odloží šálek, protože šálek není pro milování praktický.
A šálek s horkým čajem už vůbec ne.
Teď má přijít milostná scéna?
Myslím, že jo.
- S učitelkou? - Ne, s holkou bez povolání,
která nic nedělá, courá se.
- Po nádražích? - Jo, po nádražích.
Občas nasedne do vlaku.
Jmenuje se Donatienne.
Nikdy se nesměje.
Proč se nikdy nesměje?
- Protože ji nikdo nelíbá. - Jak to, že nelíbá?
Je to zvláštní, ale chlapi myslí jen na její kundičku!
Ani jednoho nenapadlo ji políbit.
- Já tě políbím! - Počkej, ještě tam nejsme!
Zatím sedíš sám v kupé, myslíš na ztracenou lásku.
Já už stojím deset minut na chodbě, dívám se na tebe.
A ty sis mě ani nevšiml, myslíš na ztracenou lásku.
Jaká šťastlivka, že na ni tak myslíš! Závidím jí!
Jak se jmenuje?
Donatienne.
Kde je? Kdyby nestihl vlak, zavolal by!
To chcete projít všechny vagóny?
Roberte, už jsi doma.
Dejte mi pokoj. Nemám na vás náladu.
Jsem s učitelkou!
Co je to za silnici? Kam mě vezete?
K jedné ženě.
Roberte!
- Roberte, neblbni! - Žádnou ženskou nechci!
- Hroutí se, žes odešel! - Tak ať se zhroutí!
Její mínus! Všichni se hroutíme!
Nechte to na mně.
Všechno ti odpustila, Roberte.
Čeká, že si podáte ruce. Přece to neodmítneš?
Tvé Genevieve?
A co provedete s tím druhým?
Víš přece, že to s ním nikdy nemyslela vážně!
Byla nešťastná,
a tak sbalila prvního chlapa, kterej byl na ráně.
Mám já to s vámi kříž!
Fakt mě serete.
Tati!
Děti moje!
Je to příběh muže, který se vrátil ke své ženě?
Chce ho ještě?
Čekala na něj.
Bude se smát?
Budeš si muset sebrat svý saky paky, bobečku.
Prázdniny skončily...